Jeg er på Times Square på Manhattan til Linkin Parks nye udgivelse.
Den nye metalstil, som opstod i midt-90erne, blev kaldt nu-metal.
Stilen savnede alle kendetegnene, som jeg elsker ved metalmusik.
Drengene havde kort hår og posede bukser, og det lød ikke som metal.
Det var hiphop blandet med metal og electronica. Jeg afskyede det.
Så i dette afsnit skal jeg prøve at forstå-
- om nu-metal overhovedet hører til i metalevolutionen.
Nu-metal kom frem med en ny lyd og et nyt udseende. Hvor kom det fra?
Jeg starter hos Scott lan fra Anthrax-
- de første til at blande metal og hiphop var Anthrax og Public Enemy.
Jeg håber, Scott kan fortælle om nu-metals rødder.
Vi lyttede til hiphop, da vi voksede op i Queens og Bronx.
Jeg har lyttet til rap lige så længe som til rock i 70erne.
På "Bring the noise" arbejdede vi sammen med vores yndlingsband.
Jeg havde altid ville have Chuck D til at rappe til min guitar.
Min rytme og hans stemme var skabt for hinanden. Vi udvidede metal.
Det føltes så naturligt. Vi vovede vores mod og sagde:
"Vi ved, I nok ikke er klar, men vi gør det for os selv." Mange var med.
"Bring the noise" blev en succes, da det ikke ofrede nogen af stilene.
Det var ekstremt tungt og thrashet med et pulserende beat.
Anthrax bidrog til at forene metal og hiphop i et mainstream metalsamfund.
De viste, at metalfyre ikke behøvede sorte jeans og hvide tennissko.
Man kunne have shorts på og finde den indre by i sit indre.
Folk siger altid, at vi skabte rap-metal-
- og alt det fis, der startede i 90erne med Limp Bizkit og KoRn.
Jeg har hverken æren eller skylden for det, for jeg tror ikke på det.
Faith No More havde rap og hiphop med fra deres oprindelse.
I har altid leget med en funky vibe. Hvor kom den indflydelse fra?
Jeg har altid været til funk og R&B. Det er interessant for en bassist.
Men vi prøvede at lave musik, der fra starten ville holde i årevis.
Det forstod folk ikke, men det prøvede vi.
Mit fokus var på nedslaget. Normalt ligger rockbassister på opsvinget.
Jeg ser bassen som en ekstra tromme.
Vi spiller sære rytmiske mønstre. Det er vel funk. Det er rytmebaseret.
Vi prøvede ikke at få et funky groove ind i rockmusikken-
- som Led Zeppelin var de eneste, der gjorde.
Et band, der havde stor indflydelse på metalmusikere, var Led Zeppelin.
De havde et groove. Se bare Black Sabbath. Et groove føles godt.
Når de eksperimenterede med andre former, kom de tilbage til det.
Det giver et større publikum. Flere kan lide det, hvis de forstår rytmen.
Et band, der blandede groove og det tunge, var Rage Against the Machine.
De havde den innovative guitarist Tom Morello.
Da I begyndte...
Hvor kom inspirationen til det groovy og rytmiske element?
De første sange kom frem fra kemien mellem de fire musikere.
Jeg bidrog med min kærlighed til store 70er rock-riffs-
- filtreret gennem punkrock og hiphop.
Jeg sammensatte riffs og grooves. Jeg var bandets dj som guitarist.
Det gav mig et helt nyt syn på guitaren.
Jeg elsker Randy Rhoads, Van Halen og Yngwie Malmsteen, men de er nok.
Jeg fokuserede på mine særheder, og pludselig opstod noget helt nyt.
Rage stod derude som et unikt band, der lå i toppen af hitlisterne.
De blandede ting på en smuk, men særlig måde.
Men Pantera er heller ikke et skidt link til nu-metal.
Folk, som var til Pantera, havde ikke svært ved at hoppe til nu-metal.
Pantera er et af de vigtigste bands, men umulige at kategorisere.
Nogle siger thrash, andre groove metal.
En ting er sikkert: De introducerede riff som en ny rytmisk dynamik.
I slut-80ernes musikskrivning-
- gemte mange det vilde riff til slutningen eller midten eller noget.
Vi så, at det riff fik fat i folk. Så hvorfor ikke have det i hele sangen?
Alle riff, der fik fat i folk...
Det var umuligt ikke at hoppe ned blandt publikum, når vi spillede.
Det, der gør Pantera store, er deres hook og groovy, ydmyge riff.
De balancerer mellem det ekstreme og tilgængelighed, som kun få kan.
Pantera fremstod som fans ligesom fansene selv. De festede altid med.
Følelsen var baseret på riff. De havde et groove som ingen andre.
Texas swing møder thrash-metal. Der var fokus på publikums reaktion.
Beviserne er der. Vi spillede så meget.
Det handlede om attituden og båndet til publikum. Det gjorde os særlige.
I start-90erne var det normalt at blande groove med tungt.
Men bandene blev ikke kaldt nu-metal. Spørgsmålet er stadig:
Hvornår blev undergenren født, og hvilket nu-metalband kom først?
Faith No More, Rage Against the Machine og Pantera var 90er-pionerer-
- men det første band, der blev kaldt nu-metal, var KoRn.
Jeg spørger sangeren Jonathan Davis om deres baggrund og dens påvirkning.
Hvordan vild du beskrive Bakersfield, da du voksede op-
- og hvordan påvirkede det den musik, du laver?
Byen havde stor indflydelse. Der er mange oliefelter og gårde.
Man kunne kun køre motocross eller spille musik.
Mange spillede countrymusik. Buck Owens var stor.
Det band, der fik mig ind i metal, var Pantera. De var så groovy.
Man fik lyst til at rejse sig op og rocke med.
Bands som Faith No More viste, at man kunne gøre nye ting med metal.
Din vokal er ret anderledes fra andre sangeres.
Jeg sang bare det, der var i hjertet. Jeg prøvede ikke at efterligne nogen.
Jeg søgte og fandt på den måde min egen stil.
Jeg forenede alt det, jeg lyttede til.
- Er teksterne personlige oplevelser? - Ja, det var noget, der skulle ud.
KoRns ægthed tiltrak mange unge.
De havde aldrig hørt en voksen mand græde på en plade. Det var utroligt.
Jonathan Davis havde en evne til at hviske ved at gøre stemmen dyb.
Det fik ham til at lyde sindssyg. Man fik et indblik i hans hoved.
Han tilbød små hviskediskussioner.
Når han eksploderede, hev det sangen op på et nyt niveau.
Hans måde at lave musik og tekster på var en slags terapi.
Derfor kunne folk identificere sig.
Så det var mainstream ved at være unikt og samtidig personligt.
Gjorde KoRn andet, der var nyt og spændende?
KoRn og andre stemte deres guitarer uhørt dybt.
Det er det, der gør dem tunge. Det gør det tykt, tungt og groovy.
At stemme dybt er hovedtrækket inden for nu-metal.
Vi stemte alle i "drop D" dengang. Så kom syvstrengsguitaren. Mud tone.
Den forkyndte, at Van Halen og Randy Rhoads var døde.
Den lyse og aggressive idé var ovre.
Ross Robinsons produktionsteknik skød frem. Det hele lå i den dybe ende.
Det lave register rammer på en måde, så det bevæger noget i maven-
- som almindelig metal ikke evner.
Ingen gjorde sådan. Vi ville have det tungere og dybere.
Jeg købte en femstrengs for den dybe streng. Det gjorde det tungt.
KoRn har vist ikke en bassist. Det er mere et slagtøjsinstrument.
Jeg lavede en masse rytmeklikslag. Det var vel sådan, jeg lavede stilen.
KoRn udvidede metalgenren ved at eksperimentere med lyd og instrument.
Men de var ikke midt-90ernes eneste band, der gjorde det.
Var både tung musik og hiphop populært i Sacramento?
Ja, det var en smeltedigel med mange forskellige lyde.
Vi voksede op i en slag ghetto.
Vores rødder strækker sig helt fra disco til new wave-musik.
Der findes så meget god musik. Hvorfor ikke bare blande alt det?
Men ikke planlagt. Det skal komme naturligt.
Vi ville gerne skrive riff, som man kunne nikke til som et beat fra rap.
Men det var ikke dj'ens job at vende plader. Han skulle udvide lyden.
En pladespiller kan introducere lyd og tilgang, instrumenter ikke kan.
Men mange metalfans foretrækker en guitar frem for en pladespiller.
Pladespilleren er svær, når vi taler metal.
Deftones fik brugt den som et rigtigt instrument.
Det gav deres sange en ny atmosfære.
Deftones og KoRn skabte en lyd, som brød med regler inden for metal.
Nu-metal blev ikke set som en undergenre-
- før thrash metallegenderne Sepultura udgav "Roots".
- Hvor stod I, da I lavede det album? - Vi havde lovet os selv engagement.
Vi måtte aldrig gentage det samme album lige meget hvad.
Vi havde lavet hurtig musik, så vi ville udvikle vores lyd.
Vi prøvede at lege med rytmer, og det var rigtigt fedt.
Vi kunne føle groovet. Der var groove i metal.
Når man gør det rigtigt, så smitter det virkelig.
"Roots bloody roots" er en dræber af en groovy sang.
Den er lavet til festivaler, hvor 50.000 folk står og hopper.
Det er en af mine yndlings livesange.
Man skal lave det, man tror på inden for musik. Vi troede på "Roots".
Det var Max, der hev Sepultura mod nu-metal.
"Roots", KoRn og Deftones hjalp til at etablere genren.
Vi hørte det og tænkte: "Hvis Sepultura kommer fra rødderne-
- og får skabt 'Roots', så bliver nu-metal stort."
Derfor kom så mange nu-metalbands frem. Det eksploderede hurtigt.
Vi kørte videre med hovedet nede og hornene oppe. De unge åd det.
Nu-metal fik fat i flere grupper.
Metalfans, gothfans og endda nogle rapfans var også med.
Den musiksammensætning udvidede appellen og fik flere grupper med.
I slut-90erne var nu-metal en undergrundsbevægelse-
- som blev nydt af fans af metal, hiphop og goth.
Men hvordan gik det fra undergenre-
- til mainstream bevægelse, der gik tværs over USA og verden?
Da Limp Bizkit dukkede frem, forandredes nu-metal.
Bandene blev spillet meget på MTV. Ikke alle metalhoveder var glade.
Flere fans var ikke vilde med det, Limp Bizkit gjorde ved musikken.
Men siden de var så store, skal jeg mødes med Fred Durst.
Jeg vil høre til bandets ambitioner og opstart.
Jeg var hjemløs i nogle år. Jeg stod på skateboard og lavede skoddemoer.
Jeg regnede ikke med en fremtid.
Jeg hørte, at KoRn kom forbi og tænkte: "Det er min chance."
"De skal have min demo." De kom bare ud efter showet.
Vi drak nogle øl, og jeg tilbød dem gratis tatoveringer hjemme hos mig.
Det var på Milk Bar i Jacksonville. Det var vist de drenges stambar.
Jeg mødte Fred efter showet, og han sagde, han tatoverede.
Jeg tatoverede Brian Welch på ryggen.
De er efter mig. Der står "KoRn", men de siger, der står "HoRn".
Han var ikke god. Det blev mudret, så der står "HoRn", ikke "KoRn".
Der står slet ikke "HoRn". Der er en lille streg, der gør H'et til et K.
Jeg gav dem min demo.
Fieldy gav lyd fra sig og sagde, at han ville spille den for folk.
Jeg blev ringet op af Ross Robinson. Han producerede KoRn. Utroligt.
Hvad var anderledes ved Limp Bizkit?
Det lød som selvødelæggende punkrock.
Fred sang om at være sur på sin nabo, og at han ville tisse i deres gård.
Det var teenageting, hvor man gerne vil smadre noget.
Men han rappede, så det gav metalmusikken noget nyt.
Jeg har altid gerne ville forene heavy metal og hiphop.
Selv da jeg voksede op, hev jeg fat i rockalbums og en optager-
- og rappede henover det.
Så da Limp Bizkit kom frem, var det min mission at blande genrerne.
Limp Bizkit lavede nu-metal med hårde riff og fokus på groove-
- med en distinkt hiphop-stil. Andre bands havde elementer af det-
- men Limp Bizkits nu-metal handlede om hiphop. Det tiltalte masserne.
Når man kombinerer hiphop og rap med metal:
"Lad os tage alt det voldelige og blande det hele."
Det gør noget ved dig. Det får dig til at bevæge dig og danse.
Det havde metal ikke klaret før. Vi eksperimenterede konstant.
Hvad var filosofien bag pladespillerne i Limp Bizkit?
Da de spurgte, om jeg ville være med-
- ville jeg ikke bare scratche, som en almindelig dj.
Jeg ville lave musik. Tom Morello var min inspiration.
Han lavede andre lyde med sin guitar. Jeg ville spille rockguitar som dj.
Jeg kørte min pladespiller igennem en Marshall-forstærker. Det var det.
Bundlinjen lød: "Lad os more os."
Mange metalbands var seriøse og dystre.
Vi kan spille hård musik og riff og more os samtidig.
Nogen måtte jo starte festen.
I 1998 blev Limp Bizkit og nu-metal mainstream.
Turnéen "Family Values" bar skylden og blev markedsført som nu-metal.
Limp Bizkit og KoRn spillede som hovednavne for en kvart million.
Nu-metal overhalede glam og grunge som den største undergenre.
Det var en overdrevet tid. 80erne kom tilbage et kort øjeblik.
Man var træt af små shows og krævede store shows med store sæt og lys.
"Family Values" var stort, gjorde indtryk og sagde noget.
"Det er det, der sker." Vi var nu-metalbands på nu-metaltour.
Det blev større og større. Snart kom folk for at se os som hovednavn.
"Family Values" satte helt sikkert gang i det.
Hvorledes var Limp Bizkit mere kommercielle end Deftones og KoRn?
De var ikke mere kommercielle end KoRn på "Three dollar bill, y'all."
Men med "Significant other" var formålet at tjene penge.
Singlen "Nookie" eksploderede mod himlen og var større end stor
Det viste for almindeligheden, at nu-metal var stort.
Det gik amok. Folk åd det og kunne ikke få nok. Det var åndssvagt.
Jeg tænkte: "Jeg er rockstjerne, og jeg møder kendte musikere.
Hugh Hefner ringer hele tiden, og jeg omgås playmates. Sindssygt.
Jeg nyder det, så længe det varer." Jeg tænkte ikke så langt fremad.
Hvad sker der? Vi indspiller bare en video.
- Vi indspiller en video. - Sæt dig ind i bilen.
Hallo!
Woodstock 99!
Det her er Woodstock 99!
Vi er i New York nær det oprindelige Woodstock.
Men meget er anderledes her i 1999 i forhold til dengang i 1969.
I juli, 1999, kom der en halv million fans til den lille by Rome, New York-
- for at fejre Woodstocks 30-års jubilæum.
Blandt mange shows var Rage Against the Machine, KoRn og Limp Bizkit.
Hvad husker du fra det show? Hvad gjorde det for bevægelsen?
De skubbede virkelig til bevægelsen.
Det var nærmest en metalfestival med nogle enkelte andre.
Jeg kan huske, at jeg tænkte: "Det er Woodstock. Sikke en ære."
Det var højdepunktet for rap-metalmusik.
Kom så, Woodstock!
Det var vores bedste koncert nogensinde og vil altid være det.
Der var over 400.000 mennesker, som alle sammen nød det og var til stede.
Folk hoppede, og der var så mange-
- at man kunne se lyden rejse rundt og se bølgerne fra hoppene.
Woodstock 99 er uforglemmelig. Det var vores karrieres højdepunkt.
Det var så intenst. Der er ingen sammenligning.
Vi væltede stedet den første aften. Men så ødelagde Limp Bizkit alt.
Vil I se de værste?
Så får I de værste.
Her kommer de eneste ene:
Limp Bizkit!
Det løb af sporet. Der var folk overalt.
Da vi endelig skulle spille, var det midt på dagen.
Det var et godt tidspunkt. Stor energi. Vi gik bare op og spillede.
Da vi kom op, var der hundredtusinder folk, der bare hoppede op og ned.
Det var det øjeblik i mit liv, hvor mest adrenalin fór gennem mig.
Jeg var fyret op, og vi gjorde det, vi gør.
Men så begyndte det at gå galt under "Break Stuff".
Det er, hvad det er. Jeg så folk surfe på krydsfiner.
Det er vildt. De surfer på krydsfiner.
Jeg tænkte: "Vildt. Det vil jeg også prøve."
Jeg hoppede ned blandt publikum og bad dem få det hen til mig.
De fik det over til mig, og jeg rockede af sted på det.
Jeg festede med jer i publikum. Det var fantastisk.
Jeg anede ikke, at det var skidt.
Har I egne problemer, eller har I problemer med mig?
I er nødt til at smide den negative energi væk.
De forstod ikke, at jeg ville af med det negative og skabe noget positivt.
De skulle hoppe og synge.
Det betød ikke, at de skulle voldtage og brænde stedet ned.
På vej fra scenen kom min manager og politiet. Jeg havde startet optøjer.
"De har revet bygninger ned. Det var den krydsfiner, du surfede på."
Folk kom til skade. Det så jeg ikke. Jeg så kun folk, der havde det godt.
Da Fred sang "Break Stuff", gik det galt, og så skete der de ting.
Folk kom galt af sted. Han startede det. Jeg stod selv og så det.
Det var ikke en kærlighedsfest. Den blev voldelig og grim.
Det var en sort dag for musikken, og Fred Durst pustede til ilden.
Tre dage med musik, fred og kærlighed endte med ildspåsættelse og optøjer.
Publikum begyndte at ødelægge. De påsatte brande og lavede optøjer.
Der var brande i flere timer, kiosker blev plyndret og lystårne væltet.
Er den slutning nok til at få os til at fortryde festivalen?
Da vi stod på scenen, føltes det som den bedste koncert.
Jeg anede ikke, at der ville blive peget fingre af mig.
Selv i dag er det noget, som Limp Bizkit fik ødelagt.
Det startede som vægtig musik-
- der handlede om integritet og enhed mellem band og publikum.
Det endte med lømler, der voldtog kvinder og påsatte brande.
Genren, vi gjorde populær, gik amok. Jeg tænkte: "Hvad har vi gjort?"
Når jeg tænker Woodstock, tænker jeg Limp Bizkit. Det var som på Altamont.
Woodstock var en fantastisk festival-
- og Altamont markerede starten på slutningen for 60er-kulturen.
Måske var det vendepunktet.
Musikken betød nu overdrivelse, skue og respektløshed over for fans-
- som da hår-metal var allerværst.
Den karakter, Fred Durst, blev et monster. Det bed mig i røven.
Folk skød på os. Ingen ville vide af os fra starten.
Ingen havde ønsket rap og metal i den normale verden fra starten.
Så metalhovederne ville ikke have rap-metal og rapperne ikke metal.
Så jeg er nok ham, der er skyld i det. Ja, det er jeg måske.
Trods tilbageslaget på Woodstock døde den nye bevægelse ikke.
Den voksede stadig og blev så stor, at et af de helt store bands kom med.
Fortæl om "Diabolus in musica". Hvor ville I hen med det album?
Det album brugte jeg ikke meget af min opmærksomhed på.
Jeg var sur på den populære musik.
Det var studiedrenge-musik. Måske det gjorde det populært.
Vi var ikke særlig fokuserede under "Diabolus...".
Slayer blev påvirket af nu-metals styrke på et tidspunkt.
Albummet "Diabolus..." havde elementer fra nu-metal.
Kerrys riff og soloer ændrede sig.
Det var bekymrende, at se Slayer gav efter for det.
Thrash-kongerne lød som nu-metal.
De turnerede med Deftones og KoRn. De ville gerne i kontakt med de fans.
De gjorde det, der var populært.
Det var, som da Kiss spillede disco. De prøvede at være aktuelle.
I bakspejlet prøvede vi at få Slayer til at passe ind.
Det er nok det album, jeg bryder mig mindst om. Det er vores "Turbo".
Slayer gik tilbage til thrash-lyden i starten af 00erne.
Nu-metal syntes at dø hen.
Men så kom der en ny bølge bands, der udvidede undergenrens lyd.
Hvordan så musik-, rock- og metalklimaet ud dengang?
Det var en unik tid, for vi blev grupperet sammen med nu-metal.
Men det var ikke vores stil. Der var ingen rap eller dj eller sådan noget.
Deftones og KoRn blev påvirket af rap. Jeg var glad for reggae.
Jeg var altid ligeglad med kategorier.
Vi er metal, vi er ikke metal, vi er ikke metal nok, vi er rock. Pyt.
Vi kom frem, da nu-metalgenren var stor.
Det var godt, at vi kunne ride med, for mange bands fik kontrakter.
Folk var trætte af Limp Bizkit og KoRn. Der kom en bølge af nye bands.
Det var ikke svært for os at tonse igennem og sælge seks millioner.
Musikbranchen hungrede efter bands. De bedste salgstal var fra dengang.
Man ledte efter bands i genren nu-metal, men som var nye.
Den nye bølge udvidede ikke kun lyden og genren-
- men gjorde også nu-metal mere kommerciel.
Bandet, der solgte bedst, var Linkin Park.
Dernæst kom Linkin Park. Hvad synes du om det, de lavede?
De blandede melodi med sang og rap. Det var det bedste fra to verdener.
Det var ikke for tungt og farligt. Normale mennesker kunne klare det.
Linkin Park havde ikke samme overdrevne hårde fremtoning.
Det var lidt blødere, måske endda mere blidt.
Derfor var det gangbart kommercielt.
Da de først kom i gang... Jeg husker ikke et band med så hurtig succes.
På ti dage gik de fra at spille på Roxy til MTV og toppen af listerne.
Linkin Parks og andre fra den nye bølges succes til trods-
- var der et dybt skel blandt fans, som med glam dengang i 80erne.
Jeg er stadig ikke fan, og kæmper med at forstå nu-metals popularitet.
- Hvorfor kan I lide Linkin Park? - De blander rock og hiphop.
- De er originale. - Alle albums er forskellige.
De prøver at holde sig fra det konventionelle.
De passer ikke ind i en genre, men er deres egen.
Hvorfor kan jeg ikke lide dem?
- Forkert publikum. - Alle har deres mening.
Når du ser tilbage på det, du var en del af, hvad betyder nu-metal så?
Jeg ved ikke, om termen bruges, men jeg er stolt over min deltagelse.
Jeg er stolt over alt det, vi opnåede, og alt det, vi ødelagde.
Jeg er stolt over at innovere. Det er lige meget, hvad det hedder.
Vi laver stadig det samme og vil altid kalde os nu-metals gudfædre.
Det er et bandeord i dag, men slet ikke som hår-metal.
Nu-metal synes stadig at have en slags respekt, og det lever.
Bandene er en del af metal, så de kaldes ikke nu-metal.
Termen er blevet forgiftet.
Det er synd, for lyden fik publikum til at åbne sindet og sige:
"Metal skal ikke stamme fra Black Sabbath og Metallica for at leve.
Metal skal ikke bare være én ting."
Før jeg undersøgte nu-metal, spurgte jeg om det hørte med i historien.
Selvom termen synes død, opdagede jeg-
- at mange af bandene har succes og har udviklet metalmusikken.
Jeg har indset, nu-metal har bidraget mere til metal, end jeg troede.
Rasmus Jørgensen www. Broadcasttext. Com